ДНЕВНИКЪТ НА АНЕ ФРАНК
Translation ZALMEN BEHAR
Ото! - Какво е това?
Те идват за нас! - Тихо!
Ото...
Какво става? - Тихо.
Какво правите? Бързо, качвайте се горе.
Тихо.
Мисля, че са крадци.
Ще кажат на полицията!
Мислиш ли, че крадците ще ни предадат?
Да.
Отивам долу. - Не, Пим, недей!
Всичко е наред, те си тръгнаха. Трябва да проверя входната врата.
Останете тук тихо.
Нека и аз да дойда.
Отвън нещата са се влошили.
Всички са гладни.
Седмичната дажба за храна не стига и за два дни.
Малките деца крадат каквото могат да докопат с ръце.
Магазините са разграбени, холандците се превърнаха в нация от крадци.
Трябва да отида до тоалетната.
Аз също - Не може сега!
Искаш да го направя на пода ли? - Тихо!
Те са все още тук. В спалнята, бързо.
Трябва да отида до тоалетната! - Не!
Не, не!
Не смеехме да се качим горе.
Всеки път, когато си мислехме, че са си тръгнали,
някой шум ни караше да тръпнем от страх и да затаим дъх отново.
Не знам колко дълго седяхме там защото камбаните на Вестеркерк бяха спрели.
Мисля, че бяха претопени за войната.
Съжалявам.
Те не са намерили нищо за крадене в склада.
Така че са нахлули в офисите.
Какво са взели?
Касите,
празните чекови книжки,
две пишещи машини и всички купони за захар.
Чувствам се толкова безпомощен тук!
Сигурно сте оставили включена светлината отново.
Не сме! - Трябва да бъдете по-внимателни!
Поне полицията не дойде тук.
Да бяха дошли. - Какво?
Е, поне щяха да ни изкарат от нашата мизерия!
Няма да издържа това още дълго!
Не мога да седя тук по цял ден!
Не мога да дишам!
Трябваше да подобрим сигурността.
"През седмицата, татко и другите мъже вече не можеха да слизат долу,
за да работят в задния офис.
Трябваше да държим затворени прозорците, въпреки, че беше задушаващо горещо.
Мисля, че трябва да вземеш две от тези днес.
Какво?
Твоите таблетки валериан.
Просто трябва да си спомниш, за всичките страдания по света.
О, за бога!
Не се сопвай на майка си, тя само се опитва да помогне. И тя е права.
Поне не сме в Полша.
Знаеш ли какво се случва на евреите в Полша?
Г-н Дюсел, моля ви! - Разбира се, че знам!
Аз също слушам радио. Тях ги отравят с газ.
Какво сме направи ли грешно? Защо всички ни мразят?
Защо има един закон за християните и друг за нас?
Ако те направят нещо погрешно, това е просто, което си правят,
но ако ти или аз направим нещо, някак се отразява на всички евреи.
Не е ли лудост?
Косата ти изглежда добре днес.
Не ме слушаш!
Ситуацията с храната се влошава.
"Елате в пристройката ако искате да отслабнете!"
Хапни нещо, Ане.
Ядем кисело зеле вече от шест дни.
Няма да повярваш как смърди!
На тоалетна и скапани сливи и развалени яйца.
Скъпа Беп,
ще ми донесеш ли лак за нокти?
Как може да искаш нещо така маловажно?
Изобщо не е маловажен лака за нокти!
А, г-н Куглер.
Опасявам се, че имам лоши новини.
Властите конфискуваха всички радиоапарати.
Нашата любима връзка с живота, с чудния си глас, си замина.
Вече няма камбанен звън, няма го приятелското Би Би Си.
Седим тук, чакайки Съюзниците да дойдат да ни спасят,
но получаваме само бомби.
Търчах нагоре и надолу по стълбите да заглуша шума.
Понякога това вършеше работа.
Какво имаш там?
Чантата ми за бягство.
Къде ще отидеш?
Но не трябва да се поддавам на отчаянието.
Днес е рождения ден на майка ми.
И Мийп успя да намери малко масло и да изпече торта!
Ох!
Честит рожден ден. - Честит рожден ден, мамо.
Пуци...
Тя даде на г-н Ван Даан най-голямото парче!
Както обикновено.
Благодаря ти, скъпа Мийп. Не знам как успя.
Колко благородни и смели са нашите помагачи!
Винаги весели, никога не се жалват от бремето, което сигурно сме им.
Те ни помагаха до сега
и се надяваме, че ще ни докарат безопасно до спасението.
Мийп, разкажи ни отново за сватбата на братовчедка ти.
Ами, първо имаше зеленчукова супа с кюфтета,
след това ордьоври направени с яйца и печено говеждо месо.
Ох! Ммм...
Продължавай... Продължавай.
Сиренки, кекс...
О, какъв кекс? - Със сливи.
А вино? - И цигари.
Изпих три чаши ракия. - О-ох!
И кафе,
истинско кафе. И шоколадови бонбони?
Сметана?
Малко.
Тортата не бе обикновено в менюто в последно време.
Най-новият ни деликатес е силно подправена туршия.
Ако нямаш късмет, има само буркан с краставици и сос от горчица.
О, г-н Франк, донесох ви това.
Жена ми го бе скрила сред дрехите си.
Благодаря ви много!
Не казвайте на г-н Куглер. - Не, не.
Е, какво е тайно радио, когато има вече тайни пари и тайни евреи?
Имам и някои други новини.
Утре отивам в болница за операция на стомаха ми.
О, Йоханес. Толкова съжалявам.
Няма нищо. Ще се върна след седмица.
Но не се върна. След операцията го изпратиха у дома.
Той имаше толкова много болка, че не можеше да се върне на работа.
И благодаря.
Горкия г-н Клейман.
Най-скъпият приятел на татко, нашият слънчев лъч.
Историята не може да бъде написана само въз основа на официални решения и документи.
За да разберат нашите потомци напълно
какво ние като нация е трябвало да издържим,
това, което наистина ни трябва са обикновени документи, писма и дневници.
И докато не успеем да сглобим
огромни количества от този обикновен, ежедневен материал,
картината за нашата борба за свобода,
няма да изникне в пълната си дълбочина и слава.
Той говори на теб, любов моя.
Но кой би искал да слуша моите глупости? - Това не са глупости, скъпа.
Чела ли си ги? - Не, разбира се.
Иска ми се да го заключа. - Само съм чула каквото си ни чела.
И твоите разкази. Всички много ги харесваме.
Да можех аз да пиша така. - Ти?
Но... ти си толкова умна!
Ане.
Можеш... до го пазиш тук вътре.
Благодаря.
Знам, че мога да пиша, сигурна съм, че мога.
"В края на краищата, аз съм най-суровия си критик.
Знам какво е добро и какво не.
Освен ако не пишеш, не знаеш колко прекрасно е!
Когато пиша, цялата ми тъга изчезва.
Но, има едно голямо "но",
дали някога ще мога да напиша нещо голямо?
Колко време продължава това?
Това е просто главоболие. - Защо не ми каза?
Защото знаех, че ще вдигнеш шум!
Светлината тук е толкова лоша. Мисля, че трябва да се направи очен тест.
Как за Бога ще направи това?
Чували ли сте за слона и чифта очила? - Да! Г-н Ван Даан.
Вече е 13:05ч.
"Това е Би Би Си. Това е специален бюлетин прочетен от Джон Снег.
"Денят Д" дойде.
"Рано тази сутрин, Съюзниците започнаха нападението
"на северозападната част на европейската крепост на Хитлер.
"Първите официални новини дойдоха малко след 09:30...
Започна се.
"Върховната щабквартира на Съюзническите експедиционни сили,
"обикновено наричана "SHAEF", съкратено от инициалите й,
"Издаде комюнике номер едно... "
Мили Боже, спасени сме!
Тези ужасни германците ни подтискаха и заплашваха толкова дълго,
че мисълта за приятели и спасение е всичко за нас.
Често съм била тъжна, но никога отчаяна.
Гледах на нашето укриване като интересно приключение,
пълно с опасности и романтика,
и всяко лишение като забавно допълнение към дневника ми.
Ало?
Петер започна да се опира на мен и аз не искам това.
Сега, когато знам какво искам да бъда, няма време за нищо друго.
Достатъчно трудно е да стоиш на собствените си крака,
но когато трябва да останеш и верен на себе си, е още по-трудно.
Къде са картофите?
Всеки ден усещам, че узрявам, чувствам, че освобождението наближава,
чувствам красотата на природата и добротата на хората около мен.
Какво има?
Извинявай...
Не, влез.
Ане.
Просто...
Петер изглежда мрачен напоследък. - Хм. Петер...
Не го ли харесваш вече?
Разбира се, той е сладко момче.
Но...? - Почти съм на последната страница.
Какво? - Имаш ли още хартия?
Ане... - Нямам много време, не виждаш ли?
Трябва да направя това!
Вече не искам да съм филмова звезда, Марго, искам да стана писател!
Той не ме разбира.
Той не ме разбира изобщо.
Ще имам различен живот от повечето момичета.
Не искам да бъда като мама или всички други жени,
които имат семейство и след това са забравени.
Не искам да съм живяла напразно като повечето хора.
Искам да продължа да живея, дори и след смъртта ми.
Искам да се обуча за акушерка и отида в Палестина.
Никога не си ми казвала.
Никога не си ме питала.
Нашите родители и мен ме дразнят. - Теб?
Но... Но ти си добрата.
Трябва да съм, нали? - Какво?
Нямаш представа, нали? - За какво?
Не е лесно да се опитва човек да запази мира.
Някой трябва да го направи и това трябва да съм аз.
Ти ме принуди да го направя. - Принудих те?
Аз съм просто малката ти сестра. - Ти...
Не мога да го опиша. Ти...
Изсмукваш кислорода. - Опитвам се да живея! Това е което имаме!
Тази пристройка? - Този живот.
Иска ми се да бъда като теб.
"Сега виждам, пет сребърни бомбардировачи как се връщат на скорост,
"след като са дали своя принос за работата,
"пускайки натоварените им бомби по германските позиции или укрепления.
"Със сигурност нанасят тежки загуби на тези позиции. "
Нахлуването продължаваше блестящо, въпреки ужасното време.
Тук, в пристройката, продължавахме да вярваме,
че всеки момент най-накрая ще бъдем свободни.
Знаете ли кое е първото нещо, което ще направя?
Какво?
Ще изям парче шоколадова торта с разбита сметана. Мммм!
Ами ти, г-н Франк?
Ще посетя, г-н Клейман.
О, наистина ли? - Разбира се, че така ще направи!
Не опозна ли съпруга ми до сега?
Ами ти, майко?
Аз ще...
изпия чаша истинско кафе.
О, кафе. Ох!
Аз ще...
Ще си взема гореща вана, пълна догоре.
Аз също. И ще лежа в нея в продължение на часове.
Ти какво ще направиш, Петер?
Не знам.
Просто искам да скитат по улиците, предполагам.
Всички знаем какво ще направиш, г-н Дюсел...!
Пуснаха бомба на съседната улица.
Ужасявахме се, че тази сграда ще бъде обхваната в пламъци
и ще изгорим живи преди Съюзниците да ни спасят.
Баща ти проверява пожарогасителите. - Толкова е откачена, тази война!
Защо правят все по-големи бомби, докато хората умират от глад?
Защо не можем да живеем мирно? - Можеш и да говориш.
Какво искаш да кажеш? - Не беше много мила с мен.
Съжалявам, Петер...
Не мислиш ли за друг, освен на себе си?
Иска ми се да имах ръце като твоите.
Те са ръце на една дама.
Дали? - Ммм.
"Шербур е паднал.
"Голямото атлантическо пристанище на върха на полуостров Нормандия
"е изцяло в американски ръце... "
Ще бъдат тук до октомври.
Имаме думата на г-н Чърчил за това.
Трябва да изглеждаме възможно най-добре за него, нали, г-жо Франк?
Но все още не бяха дошли. Чакането ни убива.
Ане?
Ане!
Какво?
Г-н Куглер е успял да се сдобие с осем щайги с ягоди на търг за продукти.
Всички запретвайте ръце!
Направихме ги на конфитюр за фирмата, но много от тях влязоха в устата ни.
Преди да пристигнат Съюзниците, германците ще наводнят страната.
Е, това е, което пишат във вестниците.
Е, просто ще трябва да плуваме.
Ще си сложим бански и ще плуваме под вода, за не разберат, че сме евреи.
О, да? Виждам как дамите го правят и плъхове хапят краката им.
Пуци!
Аз ще се оправя, ще ходя на кокили. - Кокили?
Бях шампион с кокили, когато бях млад. - Наистина ли?
Ще намеря гребна лодка и ще заведа всички на безопасно място.
О, наистина ли? - Ммм.
Беп ми донесе още хартия, но беше трудно да пиша на нея, беше толкова тънка и сива.
Дълбоко в себе си, младите са по-самотни от възрастните.
Трудно ни е в този луд свят.
Как да поддържаме нашите мнения, когато идеалите са разбити и унищожени?
Когато всеки започва да се съмнява в истината, справедливостта и Бог?
Виждам, че света се трансформира в пустош.
Чувам приближаващата буря, чувствам страданието на милиони.
"И все пак...
Някак си чувствам, че всичко ще се промени към по-добро,
че въпреки всичко, хората са добри по душа.
Не можах да ви предупредя. Толкова съжалявам, г-н Франк.
Горе ръцете.
Горе ръцете!
Тук има още една. Дете.
Хайде, мърдай!
Качвайте се горе!
Ела тук, скъпа. - Вдигни си ръцете!
Осем общо. Кой би повярвал...
От колко време се укривате тук?
Две години.
Имате пет минути, да си опаковате по една чанта.
Благодаря ти, г-н Дюсел.
Къде държите вашите ценности?
Под леглото.
Откъде взе това? - Това е мое.
Воювал си във войната? - Да.
Да, воювах за Германия.
Готова ли си, скъпа?
Станете, станете.
Петер.
Хайде!
Хайде, да вървим.
Мир с Бога.
Петер Ван Даан, умира в лагера Маутхаузен през май 1945г.
Петронела Ван Даан, умира при транспортирането за лагера Терезиенщадт през април 1945 г.
Херман Ван Даан, умира в лагера Аушвиц през ноември 1944 г.
Алберт Дюсел, умира в лагера Нойенгамме през декември 1944 г.
Едит Франк, умира в лагера Аушвиц-Биркенау през януари 1945 г.
Ото Франк, оцелял от Аушвиц. Починал през август 1980 г.
Марго Франк умира в лагера Берген-Белзен март 1945г.
Ане Франк умира в лагера Берген-Белзен март 1945г.
Translation ZALMEN BEHAR